Téli szezonos cuccokról:
Doukyonin wa Hiza, Tokidoki Atama no Ue:
Igazán szívmelengető, kedves sorozat. Jó ötlet, hogy az eseményeket Haru szemszögéből is megismerjük, és vicces, hogy mennyire mást gondol ugyanarról a dologról, helyzetről a cica meg a gazdi. Azt én is olvastam, hogy a macskák az embereket igazából kölyökmacskáknak tekintik, ezért nem meglepő, hogy Haru gondoskodni próbál a gazdájáról, de... macskaimádó gazdiként is kicsit túlidealizáltnak tartom Haru jószándékúságát. XD Szerintem a macskák ennyire nem kedvesek. :'D Amúgy imádtam Harut, már csak azért is, mert nekem is egy kistermetű, fekete-fehér lánycicám van.
Az anime üzenete is szép volt a családról, az elszalasztott lehetőségekről és egyebekről, de egy kicsit túl didaktikusnak találtam a tálalást, ezért nálam végül 7/10-en zárt.
Hinomaruzumou:
Összességében tetszett, bár a témájától eltekintve igazából semmiben sem tudott újat mutatni a műfajban. Hinomaru karaktere amúgy nagyon szerethető (imádom azt a kis mokány testalkatát, és a tatás beszédstílusán is sokat mulattam), épp ezért nagyon szerettem volna, ha több hátteret kap. Kíváncsi lettem volna a sebhelyei történetére, a családjára, hogy szülők nélkül hogyan él - bár az aranyos slice of life omake percek azért adtak némi pluszt a szereplőkhöz, hozzá is. Érdekes, hogy a Dachikou többi tagjáról majdhogynem több háttérinfót tudtunk meg, mint a főszereplőről.
A meccseket végigizgultam - abból a szempontból pl. egész ügyes volt a sorozat, hogy ritkán lehetett előre borítékolni a győztes kilétét. Sajnos viszont ez az anime is beleesett a sportanimék gyakori csapdájába, a színpadiasságba: tűzben égő testek, villámokat szóró szemek, szumómozdulatok flancos elnevezésekkel, különböző szimbolikus elemek. Bár a szumó spirituális és történelmi mivolta miatt számomra ez most kevésbé volt zavaró, mint más, modernebb sportokkal operáló sorozatokban.
Ami viszont nagyon zavart: hogy az art rettenetesen le volt butítva, a mangához képest meg aztán különösen. Ezek a csinos, thicc, pucér pasik többet érdemeltek volna. 6/10.
Ja, amúgy az első OP-ED büntet.
Kaze ga Tsuyoku Fuiteiru:
Minden szempontból nagyon igényes, gondosan összerakott anime. Nem spórol el semmit, sem a karakterépítést, sem a történetvezetést, sem a látványt. Tényleg úgy érzem, hogy kihozták belőle a maximumot. Érdekessége, hogy nagyon jól ötvözi a hétköznapiságot a poézissel - úgy, hogy ez ne legyen kínos (szerintem ez tök ritka).
A karakterek aranyosak, és tényleg sokszínűek, amire a karakterdizájn is ráerősít. Némelyik szereplő annyira élő, hogy szinte eszedbe jut róla egy hasonló figura a gimiből vagy az egyetemről (nekem pl. ilyenek voltak az ikrek, King, Yuki, még talán Shindou-san is). Külön öröm, hogy egy fekete srác végre nem azért volt ott, hogy a fura akcentusán röhögjön mindenki. Még az is tetszett, hogy viszonylag soká tartott, mire a sok száját húzó, kedvetlen fiú hajlandó lett egy csapatba összeállni - ez teljesen életszagú volt. Az egyetlen, akit szívesen kihúztam volna az animéből, az a Shinji-szerű, hisztis vörös srác a másik csapatból. Majdhogynem nem illett az anime alapvetően nyugis emberekből álló világába.
Szóval minden szempontból nagyon kellemes meglepetés volt a sorozat, és szinte minden része megmelengette a szívemet. 8/10.
Toyonaga Toshiyuki amúgy Katsuki Yuuri szerepe óta szárnyal: Haijiként is fantasztikus volt a játéka. Hihetlenül jól hozza a természetes(nek ható) beszédet.
Ja, és ami Hana-chan válaszát illeti, én erre szavazok
![nevet :D](./images/smilies/a01.gif)
:
Mob Psycho 100 2:
Méltó folytatása az első évadnak. A karakterépítés, a humor, a hangulat, a látvány mind elsőrangú. Különösen sokat fejlődött Reigen karaktere, és Serizawa figurája is jó adalék lett a sorozathoz. A testépítő klub tagjait pedig aranyba kellene foglalni. :')
Talán még annyit tennék hozzá, hogy az utolsó rész során megfogalmazódott bennem egy gondolat, miszerint az MP100 egy shounenbe oltott shoujo
(így konkrétan a Sailor Moon jutott az eszembe). Hiszen a legfontosabb mondanivalója tulajdonképpen az, hogy a legnagyobb erő a kedvesség és a jóindulat.
Eléggé csodálkoztam is azokon a kommenteken, amelyek azért szurkoltak, hogy Mob végre durvuljon be, és verjen szét mindenkit, merthogy rohadtul nem ez a lényege a műnek.
8/10-et nekem mindenképp megér. Bár gyakorlatilag semmi kifogásom sincs az animével szemben, most valahogy mégsem tett hozzá annyit az életemhez, hogy magasabb pontot adjak rá.
A
Piano no Mori ugyan még nem ért véget, de mivel tudom, mi a vége a történetnek, akár már most is írhatok róla. Maga a történet szerintem nagyjából rendben van -- bár a verseny egyes résztvevőinél egy kicsit túl van tolva a drámai vonal. Kai karaktere roppant szerethető és kedves, csodálatra méltó, hogy mennyire nem hagyja, hogy eltiporja az élet, és képes derűlátó maradni. A zenék csodálatosak, és tényleg foglalkoztak azzal a készítők, hogy a zongoristák más-más módon, egyéni hangon játsszanak. Na most a megvalósításról kb. ez az egyetlen pozitívum, amit el lehet mondani, mert egyszerűen szégyen, ahogy ez az anime kinéz. Annyival többet érdemelne. Nem egy bonyolult sztori, de csupa szép dolog van benne, mindenki jobb emberré válik a történet folyamán, és tényleg... annyira kár érte... A rettenet CGI-t most elhagyták, de emiatt feltűnően sok lett az állókép, a nézőközönség meg komolyan ijesztő. Volt egy pont, amikor áramszünet lesz a koncertteremben, és vmelyik karakter megjegyzi Kai játékával kapcsolatban, hogy egy pillanat alatt elérte, hogy a közönség ne pánikoljon, sőt előnyt kovácsolt a problémából, mert így mindenki csak a zenére figyel. Na itt gondoltam azt, hogy jobban jártunk volna, ha ebből a cuccból drama cd készül. Mert akkor tényleg csak a zenére figyelhettem volna, nem arra, hogy milyen gányul néz ki ez az egész.
Mindenesetre még így is megadom rá a 7 alá/10-et, mert a gyengém a komolyzene, Kai pedig a szívem csücske, de objektíve rohadtul nem érdemli meg ez a feldolgozás ezt a pontszámot.
![izzad :drop:](./images/smilies/b06.gif)